ВОЙНА И МИР по романа на Лев Толстой
Участват:
КЛЕМАНС ПОЕЗИ графиня Наташа Ростова
АЛЕСИО БОНИ княз Андрей Болконски
АЛЕКСАНДЪР БЕЙЕР граф Пиер Безухов
МАЛКЪЛМ МАКДАУЪЛ княз Николай Болконски
АНДРЕА ДЖОРДАНА граф Иля Ростов
ВЛАДИМИР ИЛИЪН генерал Михаил Кутузов
ДМИТРИЙ ИСАЕВ граф Николай Ростов
ВАЛЕНТИНА ЧЕРВИ княжна Маря Болконска
ХЕНЕЛОРЕ ЕЛЪСНЕР графиня Наталия Ростова
БЕНДЖАМИН СЕДЛЪР Долохов
ТОНИ БЕРТОРЕЛИ княз Василий Курагин
ВИОЛАНТЕ ПЛАЧИДО княжна Елен Курагина
ИГОР КОСТОЛЕВСКИ цар Александър
АНА КАТЕРИНА МОРАРЮ Соня
КЕН ДЮКЕН княз Анатол Курагин
ХАРИ ПРИНЗ Василий Денисов
ЕЛОДИ ФРЕНК княгиня Лиза Болконска и др.
Запомнете!
Дори да изгубим Москва,
нашата родина Русия ще продължи да живее.
Русия е там, където сме ние!
Тя е в нашите сърца! - Тя е в сърцата ни!
Чухте ли? Не всичко е загубено!
Ще отидем при Ростови. Ще видите Наташа отново. Обещавам Ви!
Някога вярвах в Наполеон, но вече не! Не и след случилото се в Бородино.
Превърнал се в убиец! Нищо повече от един убиец! Внимателно!
Задръжте!
Някой трябва да го спре! Да сложи край на това безумие!
Наташа, какво правиш?
Нищо. - Мила...
Не се самоизмъчвай.
Знам как се чувстваш.
Но не можеш да живееш в миналото.
Остави го зад гърба си.
Иска ми се да можех.
Внимавайте с тези! Да не ги съсипете!
Татко, хората се събират в покрайнините на града.
Ще се опитаме да спрем французите! - Това е абсурдно!
Истина е! Видях хората да носят пистолети!
Наполеон също! Не ставай глупав! Идваш с нас!
Не!
Петя, моля те, всички заминават! - Не всички!
Има хора, които все още искат да се бият.
И аз искам да се присъединя към тях. - Петя, това е самоубийство!
Майко, вече съм достатъчно голям, за да вземам решенията си сам.
И сега възнамерявам да направя точно това!
Присъедини се към армията! - Какво?
Само не се хвърляй върху французите, размахвайки пистолет!
Запиши се в подходящия полк,
където има хора, които знаят как се воюва.
Татко!
Да не сте полудял? Той е все още дете!
Армиите ни отстъпват.
За него ще бъде по-безопасно да е там.
В противен случай ще трябва да бяга, докато не срещне смъртта.
Петя?
Къде отиваш? - Ще се присъединя към хусарите.
В полка на Николай и Денисов.
Обещай ми, че ще стоиш близо до брат си!
Давам ти дума!
Ще ни дадете ли малко вода? - Разбира се!
Донесете вода! Бързо!
Къде ги водите? - Нямам представа.
Нямаме заповеди. Вероятно ще прекараме нощта на улицата.
Но това е ужасно. - Така е.
Може да прекарате нощта при нас. - Наистина ли?
Сигурна съм, че родителите ми няма да имат нищо против.
Но утре заминаваме. Какво ще стане с тях?
Французите може и да се погрижат за тях.
Не може да бъде! - Какъв друг избор имаме?
Само ако можех да я видя отново...
За последен път.
Ще я видите!
Сега разбирам колко много е страдала.
Като си помисля колко я ненавиждах...
А ти веднага успя да я разбереш. Никога не я укори.
Ако не стигна на време...
кажи й...
Андрей, ще я видите отново. Обещавам!
Ще Ви заведа при нея! Дори да е последното нещо, което ще направя!
Какво ще стане с нас?
Къде ще идем?
Ще се опитаме да стигнем до Ярославл.
Брат ми има познати там. Можем да останем при тях.
Целият този път до Волга...
Колко време ще ни отнеме? - Ако времето е хубаво...
Аз съм, Наташа. - Влез!
Какво има, мила?
Тези ранени мъже, майко...
Не можем да ги оставим тук.
Но какво друго бихме могли да направим?
Да ги отведем с каретите си. - И как ще го направим?
Каретите вече са натоварени. - Можем да ги разтоварим.
Наташа, не разбираш ли, че в тях е всичко, което ни остана.
Тези хора са отчаяни!
Чуй ме, дете мое, майка ти е права.
Татко!
Не можем да ги изоставим.
На тяхно място можеха да са Николай или Петя.
Не ме гледайте така! Вие трябва да вземете това решение!
Наложително е!
Добре.
Благодаря.
Знаете ли, скъпа моя, колкото и ужасно да е това, което прави,
поне я върна отново към живота. - Да.
Чудя се откъде намира сили.
Това е Пиер!
Пиер, откъде идвате?
Бяхте ли при Бородино? - Касапница, приятелю.
Боже мой! - Истинска касапница!
Моля Ви, имам нужда от помощта Ви.
С какво мога да Ви помогна?
Княз Андрей е в каретата.
Господи! Сериозно ли е?
Тежко ранен е, трябва му медицинска помощ.
Помоли ме да го доведа тук. Иска отново да види Наташа.
Пиер?
Но в състоянието, в което е той... Мислите ли, че Наташа трябва...
Мисля, че Вие трябва да решите това.
Да, аз трябва да реша.
Ще избера подходящ момент да й кажа. - Да.
Тя вече страда достатъчно. - Пиер!
Пиер!
Мислех, че повече няма да Ви видя!
Заминаваме. - Знам.
Желая Ви късмет. - Какво?
Няма ли да дойдете с нас? - Не, оставам в Москва.
В Москва? Защо?
Не мога да Ви обясня сега.
Но трябва да го направя. Трябва да спра това.
Нямам друг избор. - Почакайте! Не мога да Ви загубя...
Сбогом, Наташа! - Пиер, къде отивате?
Но защо? Защо си тръгна просто така?
Не знам, скъпа моя. Не знам.
Кой е в онази карета? Защо завесите й са спуснати?
Човекът вътре е тежко ранен.
Полковник от кавалерията.
Княз Андрей умира.
Не знам как ще реагира, ако го види в това състояние.
Засега е по-добре да не й казваме нищо.
Едва когато краят настъпи...
Може би тогава, най-после ще мога да живея живота си.
Когато баща ми вече няма да го има...
Може би тогава...
За мен ще има бъдеще...
Когато баща ми вече го няма.
Княжна? - Да.
Баща Ви Ви вика.
Да.
Носиш бялата рокля...
Единствената, която харесвам.
Да.
Прости ми, дъще.
Прости ми за всичко.
Не, не го казвайте.
Недейте!
Всичко свърши.
Никога повече няма да видя сина си. - Ще го видите.
Андрей ще се върне.
Ще бъде прекалено късно.
Русия е загубена.
Татко, никога няма да Ви изоставя.
Никога!
Татко, татко!
Докарайте каретата.
Заминаваме възможно най-скоро. - Да, княжна.
Наистина ли искате да заминем точно сега?
Мисля, че е много опасно.
Французите са близо, не можем да останем тук.
Има войници навсякъде по пътищата.
Може да попаднем на крадци.
Погледнете.
Какво е това? - От генерал Рамо.
Моли всички ни да не напускаме домовете си.
Искаш да стоим и да чакаме, докато този Рамо пристигне?
Може да е решил да ни предложи защита.
Разбира се.
Може би ще реши и да дойде да живее при нас...
Ще ни разказва как е победил руската армия.
И може би, от съжаление, ще ми позволи да използвам една от стаите.
На мен, дъщерята на княз Болконски.
Не, трябва да заминем.
Къде са конете?
Защо мълчите?
Не Ви трябват коне. Никой никъде няма да заминава.
Щом искате останете.
Ние заминаваме. - Ще останете с нас.
Конете ни трябват.
Те не са ваши.
Принадлежат на семейството ми.
И искам да ми ги дадете. Веднага!
Прекалено е късно за това, княжна.
Измъчвахте ни достатъчно!
Оставете ни!
Вземете каквото искате, но ни оставете!
Какво искаме?
Това е въпросът, княжна.
Идват войници!
Какво става тук? Какво си мислите, че правите?
Пуснете ме!
Това е господарката ми. - Оставете ме!
Пусни дамата! Веднага!
Махайте се! Махайте се оттук! Всички!
Вдигни я!
Оставете оръжията и се махайте. Веднага! Хайде!
Веднага!
Николай Ростов.
Ротмистър от първи хусарски полк от Павлоград.
На Вашите услуги.
Благодаря Ви, ротмистър.
Дължа Ви живота си. - Ще Ви придружа до сигурно място.
Този ротмистър каза, че името му е Ростов.
Може би е брат на младата графиня Ростова.
Да, така каза.
Възможно ли е?
Виждам, че си взел случая присърце.
Позволете да Ви придружа донякъде...
Искам да се уверя, че ще стигнете до нашата територия.
Там ще сте в безопасност.
Не знам как да ви се отблагодаря, ротмистър Ростов!
Изпълнявам дълга си!
Беше ми приятно да помогна на Вас и сина Ви.
Не ми е син, а племенник.
Аз съм сестрата на княз Андрей Болконски.
Мисля, че го познавате.
Да, разбира се. Познавам го.
Надявам се, че начинът, по който се запознахме,
ще помогне да възстановим добрите взаимоотношения между семействата.
Не бива да се тревожите! Няма причина за това!
Всъщност се надявам да се срещнем отново.
Ако така ми е било писано.
Благодаря.
Благодаря, ротмистър.
Пиер!
Точно навреме!
Видяхте ли какво става?
Градът е обхванат от размирици!
Полицията я няма, а хората като нас...
Какво нещастие!
Трябва да се барикадираме в къщата!
Прекалено опасно е да се напуска Москва точно сега!
Правете каквото искате! Аз имам други планове.
Не! Знаете, че Наполеон е човек на реда.
Вече превзе Виена и Берлин. Навсякъде бе посрещнат с почести.
Не мисля, че това ще стане и тук.
Но Вие познавате французите! Учихте в Париж!
Бихте могъл да получите отговорна длъжност в новото правителство.
Нямам никакво намерение да сътруднича на французите!
На какво се смеете?
Защо поне веднъж не погледнете реалността?
Не виждате ли, че животът ни е в опасност?
Животът ми вече не е важен.
Нито пък вашите!
Захар, брашно, сол. Трябва да скрием всичко, Ваше Превъзходителство!
Опитваме се да скрием продуктите!
Правете каквото искате, но сега имам нужда от помощ.
Трябват ми селски дрехи и пистолет.
Пистолет? - Да.
Трябва да убия един човек.
Ето я, най-накрая!
Свещената Москва!
Градът очаква да бъде превзет. Също като млада девица,
очакваща да загуби невинността си.
Помнете, че винаги сме готови да проявим милост към победените.
Искам поданиците ми да живеят в мир.
Ще покажем на руснаците какво означава истинска цивилизация.
Всички ще ми бъдат благодарни!
Ваше Величество, в града няма никой.
Никой? Невъзможно!
Истина е! Москва е била изоставена!
Дайте заповед за навлизане в града! Чакахме достатъчно!
Моля Ви! Вземете момиченцето. Сега не мога да се погрижа за нея.
Не е той!
Внимавайте!
Видях го! Той подпали къщата!
Той е един от подпалвачите! Негодник!
Оставете го на нас!
Най-после!
Намерих ви къща.
Малка е, но ако се посвием, ще има място за всички.
Утре заминаваме за Ярославл. - Невъзможно!
Французите са превзели пътищата. Тук всички ще бъдем в безопасност.
Цяла Москва гори.
С нас пътува още една карета.
Ела да си легнеш.
В нея има ранен офицер.
Изморена съм.
Това е толкова ужасно.
Днес един от войниците, който пътуваше с нас, умря.
Беше отчаян...
че няма да може да прегърне съпругата и децата си отново.
Сигурно е ужасно...
Да умреш по този начин,
далеч от семейството си.
Чухте ли това?
Да.
Знам какво си мислите.
Писах на Николай.
Може би ще намери начин да съобщи на княжна Маря.
Ами ако княз Андрей умре, докато сме още тук?
Всички ще разберат!
Сигурна ли сте, че не искате да кажете истината на Наташа?
Все още ли си будна, скъпа моя?
Опитай да поспиш. - Не мога.
Чувате ли човекът отвън? Цяла нощ стене.
Наташа...
Трябва да ти кажа нещо.
Какво?
Раненият мъж, там отвън...
Кой е той?
Княз Андрей.
Пиер го доведе с каретата, която стои винаги покрита.
Не исках да ти казвам, защото е тежко ранен.
Какво правиш? - Трябва да го видя!
Наташа, почакай!
Какво правите тук?
Княз Болконски? Тук ли е? - Да.
Вие...
Това сте Вие!
Простете ми за това, което Ви причиних.
Прощавам Ви.
Обичам Ви! Дори повече от преди!
Наскоро го осъзнах.
Когато видях Анатол да умира...
Осъзнах.
Защо изпитвах такава ненавист? Защо?
Сега вече знам колко много Ви обичам.
Стойте! Почакайте!
Стойте!
Почакайте!
Граф Ростов?
Получих писмо от семейството си.
Княз Андрей е с тях. Ранен е.
Къде са сега? - На път за Ярославл.
Налага се да обърнете.
Изминали сте целия път до тук, за да ми кажете?
Трябваше да го направя. - Благодаря.
Графиня Безухова?
Радвам се да видя, че не всички благородни дами са напуснали града.
Чудя се от какво ли са се боели?
Баща ми, княз Курагин, и аз чакаме повече от час, за да бъдем приети.
Какво неуважение!
Бях информиран за положението Ви. Но не се безпокойте.
Ще направя всичко по силите си, за да Ви защитя. Лично!
С кого имам честта да разговарям?
Името ми е Ромбел. Честта да разговарям с Вас е изцяло моя.
Ще позволите ли?
В Египет всичко, което трябваше да направя, за да получа подкрепата
на религиозните им лидери, бе да посетя няколко джамии.
В Москва са останали повече от двама свещеници!
И каква полза от тях? Какво правят?
Щом не искат да преговарят, ще трябва да се бият!
Защо продължават да се съпротивляват?
Генерал Мюран продължава да ги търси, Ваше Величество.
И по-добре да ги намери! Намерете Кутузов!
Хванете го и аз ще се погрижа за него!
Градът продължава да гори! Направих достатъчно!
Не съм дошъл чак до тук, за да тъна в пепел.
Трябва да се възстанови реда в Москва!
Разстреляйте подпалвачите!
Прицелете се!
Огън!
Милост! Милост!
Не искам да умирам!
Милост! Милост!
Не искам да умирам!
Сър, трапът е пълен. Ако искате да продължите с екзекуцията,
ще трябва поне да изчакате, докато изкопаем нов.
Върнете ги в бараките!
Върви! Прави каквото ти казвам! Върви!
Върви!
Не можеш да сядаш тук. Това е моето място.
Сър, седнете тук.
Дадоха ни супа.
Дори има картофи.
Гладен сте.
Сега е трудно да се намери храна.
Благодаря. Как се казваш?
Платон. Платон Каратаев.
От кога си тук?
Знам ли...
От много, много дни.
Но това няма да продължи още дълго. Ще видите.
Мислиш ли, че французите ще си тръгнат от Москва?
След всичко това?
Не знам. Не разбирам от тези неща.
Червеят яде зеле...
но винаги умира преди него. Това знам със сигурност.
Наташа?
Тук съм.
Това слънчевата светлина ли е?
Да.
Бих искал да видя слънцето поне още веднъж.
Ще го видите. След като си починете.
Страхувам се.
Усещам, че умирам.
Не се страхувайте.
Сега, когато отново искам да живея.
Ще живеете!
Знаете ли, понякога...
Какво?
Благодаря на Бог, че ме раниха.
Андрей!
Защото отново сме заедно.
Ако Бог е искал отново да Ви видя,
може би за мен все още има надежда.
Да.
Сигурна съм в това.
"Вече месец Москва е в ръцете на врага,
а Вие не предприехте нищо, за да я защитите!
Информираха ни, че Наполеон може да се насочи към Санкт Петербург.
Ваш дълг е да го атакувате, за да не позволите на французите
да стигнат по-далеч. Трябва да защитим главните си центрове.
Провалите ли се, единствено Вие ще носите отговорността за това.
Генерале, ако това са заповедите на царя,
какво възнамерявате да предприемете?
Тази сутрин се разходих из градината.
Исках да изям една ябълка.
Покачих се на дървото, но видях, че плодовете са още зелени.
За това се отказах от намерението си.
Мислите, че съм стар...
И че вече не съм в състояние да се бия.
Слушайте внимателно.
Не сме в състояние да нападнем.
Ако нещо се обърка, това ще е краят!
Знам, че ще дойде време, когато ще успеем да прогоним
французите от свещената ни родина Русия!
Зимата ще е най-добрият ни съюзник.
Не губете вяра и се молете! Само за това ви моля.
След няколко дни пак ще опитам,
когато ябълките узреят и сами започнат да падат.
Междувременно...
Не отстъпиха ли с още 30 версти армиите им?
Николай! - Здравейте!
Николай!
Майко, получих писмото Ви.
Доведох княжна Маря.
Най-после ви намерихме!
Николай ми каза, че Андрей е при Вас.
Слава Богу! Как е той? - Може би е по-добре сама...
Защо не попитате дъщеря ми? Сега тя се грижи за него.
Наташа!
Елате, ще ви заведа при него.
Елате.
Андрей!
Какво има? Събудете се!
Вижте, сестра Ви Маря е тук.
Андрей, тук съм.
Андрей.
Не ме ли позна?
Маша.
Андрей!
Маша!
Доведох Николушка.
Николушка.
Николушка, целуни баща си.
Беше права...
Трябва да знаем как да прощаваме...
...как да прощаваме всичко.
Остани при нас тази вечер, Николай. Сигурно си изморен.
Не мога. Оставих Петя сам с полка. Трябва да се връщам.
Грижете се за княжна Маря.
Ще се отнасяме с нея като с родна дъщеря. Не се притеснявай.
Малкото, което имаме, ще споделим и с нея.
Николай!
Нима ще си тръгнеш просто така? Без дори да се сбогуваш?
Съжалявам, но трябва да се връщам в полка.
Ще ти пиша!
Благодаря Ви за всичко, което направихте за мен.
Никога няма да Ви забравя.
Нещо се е случило с Николай. - Така ли мислите?
Преди мислеше само за войната...
Никога преди не съм го виждала да се тревожи толкова за жена.
Защо не останете още малко?
Бих се радвал, принцесо моя, но е време да тръгвам.
Но защо?
Зимата наближава, а запасите са на привършване.
Рано или късно ще трябва да вземем решение.
Да поемем към Санкт Петербург или да се върнем във Франция.
Но ако ме оставите, какво ще стане с мен? Не искам да оставам сама.
Съмнявам се, че създание като Вас ще остане само за дълго...
Позволяваме си лукса за момент да не мислим за войната.
Но се страхувам, че това време свърши.
Какво е това под мишницата Ви? - Нищо.
Как така нищо? Нека да видя.
Ако отново се доближа до Вас, няма да мога да си тръгна.
Ще остана пленник завинаги.
Време е за молитва. - Няма за какво да се моля.
Това е невъзможно. Не искате ли да се помолите за себе си?
Или за някой друг? Брат? Приятел?
Винаги има за кого да се моли човек.
Така е. Прав си.
Има един човек... - Кой?
Една жена.
Съпругата Ви? - Не.
Не е моя съпруга.
Молете се за нея тогава.
Дори да не е Ваша съпруга, да се молиш не е грях.
Ако искате и аз ще се помоля за нея.
Или поне ако ми кажете името й.
Не мога да ти кажа името й.
Казва се Наташа.
Прекрасно име.
Трябва да се живее...
Трябва да се обича...
Трябва да се вярва...
Андрей?
Андрей!
Андрей?
Маша! Маша!
Какво има? - Защо вече не ми отговаря?
Погледнете го! Андрей?
Аз съм тук, до Вас. Виждате ли ме?
Не...
Къде отиде? Къде?
Андрей...
Поплачете си на воля. Аз ще плача заедно с Вас.
Наташа...
Един ден всичко това ще отмине.
Трябва да се живее. Трябва да се обича.
Трябва да се вярва.
Преди да умре го чух да повтаря тези думи.
Мисля, че Пиер му ги бе казал преди много време.
За съжаление сега не е с нас.
Имам нужда да съм близо до него.
Чуйте ме, знам как се чувствате.
Когато баща ми почина,
целият ми свят рухна.
Но разбрах, че животът ми продължава.
Животът продължава, Наташа.
Не, изпусна го!
Уцелих го! Сигурен съм, че го уцелих!
Погледнете!
Ето ги и французите. Търсят ни.
Не сега, братко.
Нека ги изненадаме.
Какво още чакаш? Да ни убият ли?
Да не искаш да те убият?
Петя!
Какво ти е? Ранен ли си?
Аз съм един страхливец! - Не, не, не!
Просто си достоен човек. Петя!
Вземете всичко! Припаси, оръжия, всичко!
Все още не знаем къде се крие по-голямата част армията на Кутузов.
В същото време патрулите, които ги търсят, търпят загуби.
Руснаците атакуват внезапно, на малки групи.
Внимателно избягват истински битки.
Също като испанците. И там не ни беше лесно.
Ваше Величество, в Москва сме от месец.
Царят отказва да преговаря. Какво ще правим?
Кой ви е наредил да я носите? Махнете я! Не искам да я виждам!
Руските църкви приличат на джамии,
а азбуката им е ужасна.
Никога няма да разберат какво означава истинска цивилизация.
Стоях достатъчно тук.
Не можем да си тръгнем точно сега. Наближава зима.
Знаете ли, че преди десет дни в Париж е имало опит за преврат?
Някакъв луд твърдял, че съм загинал в Русия. И хората му повярвали.
Хората вярват на всичко, Ваше Величество.
Именно заради това не мога да остана тук още дълго.
Трябва да се връщаме, Ромбел. Трябва да се върнем.
Генерале?
Генерале! - Кой е? Какво...
Пристигна маршал Болчовитинов.
Какво? - Каза, че е спешно.
Маршал Болчовитинов? Този, който изпратих в Москва?
Нека влезе. Какво още чакаш? Доведи го!
Но сър, не сте облечен!
Казах да го доведеш!
Да не си си глътнал езика?
Кажи какви новини ми носиш. - Французите...
Какво за тях?
Французите напускат Москва.
Сигурен ли си? - Видях ги със собствените си очи!
Редици от гвардейци по пътя край Волга.
Пътуват към Боровск през Кримския мост.
Поздравления!
Боже, ти, който си ме създал. Чул си молитвите ми.
Свещената ни Русия е спасена.
Свещената ни Русия е спасена!
Ставайте!
Излизайте! Бързо!
Върви! Върви!
Ставайте! Ставайте!
Какво става? Къде ни водят?
Отиваме си. Защо да оставаме?
Всичко бе изгорено.
Беше прав!
Аз не съм направил нищо. Това е Божа работа.
Аз съм един беден селянин. - Не, ти си гений, Платон!
Разбираш всичко, без дори да знаеш защо.
Благодарение на теб успях да разбера руската душа...
Мърдайте! Чака ни дълъг път!
Би било по-добре, ако ни оставят тук.
Ще ни убият.
Няма да се измъкнем от тук живи.
Не мога да заспя.
Нито пък аз.
Изгубихме всичко...
Домът ни в Москва ще бъде разрушен.
Не съм в състояние да мисля за бъдещето.
Но едно нещо осъзнах.
Последните няколко дни, от разговорите с Маря,
осъзнах, че между нея и Николай се е зародило нещо.
Маря е единствената наследница на огромно богатство.
Ако Николай възнамерява да...
Соня!
Не е нужно да правиш каквито и да било жертви заради нас.
"Скъпи Николай,
никога няма да забравя щастливите моменти, прекарани заедно.
Но вече пораснахме. Светът се промени.
И ние трябва да се променим заедно с него.
Искам да знаеш, че обещанието, което ми даде, когато бе още съвсем млад,
е минало, също както са минало и младините ни. Соня"
Нека позная от кого е писмото. Соня или Маря?
Соня.
Предполагам мислиш за княжна Маря?
Дори не знам дали някога пак ще я видя.
Забелязах французи наблизо.
Далеч са от останалите.
Лесна плячка! - Да вървим!
Значи отново сте готов за битка?
Нали не мислите, че съм страхливец, ротмистър Денисов?
Да вървим!
Не мога повече! - Не говори така! Дръж се за мен!
Прекалено се бавите!
Върви! Прави каквото ти казвам! Върви!
Пази го! Ще ти донесе късмет!
Продължаваме без него!
Петя, стой близо до мен.
Разбра ли ме?
Изчакайте! Още не.
Изчакайте.
Петя!
Всички вие, вървете си! Свободни сте!
Вървете си! Свободни сте!
Долохов? - Пиер?
Пиер...
Не... Не!
Кажете няколко думи за него.
Не мога да се овладея.
Често не си задаваме въпроса защо нещо се случва.
Отговорът е прост.
То просто се случва.
Но има и друг отговор, който крие по-дълбок смисъл.
Без волята Божия и косъм не пада от главата на човек.
Понякога този Бог...
иска от нас неща, които ни изглеждат непостижими.
Той е тук.
Близо до нас.
Сега Петя е при него.
Ела, Николай. Да вървим. - Остави ме.
Насаме с него.
Колкото повече време минава, толкова повече съжалявам за това,
което Ви причиних. Знам, че онзи ден заслужавах да умра.
Ако Ви бях убил, нямаше да намеря покой до края на дните си.
Като си помисля, че за малко да го направя,
без дори да имам представа как се държи оръжие.
Всичко е въпрос на късмет. Вече знам това, Долохов.
Грижи се за себе си.
Пиер, на няколко версти от тук има село.
Следвайте пътя. Успех!
Благодаря, Денисов.
Тук ли живеят Ростови? - Да.
Имам писмо за тях. - Дайте ми го, аз съм тяхна дъщеря.
Благодаря.
От Николай е!
Майко!
Писмо от Николай!
"Скъпи майко и татко,
Със свито сърце...
трябва да ви съобщя една ужасна новина.
Боже мой!
Какво има?
Синът ни...
Петя...
Ние сме виновни...
Вината е наша! Ние му позволихме да тръгне!
Защо го пуснахме?
Вината е наша! Какво сторихме?
Русия никога няма да ви забрави.
Към победата!
Да живее царят!
Татко, достатъчно!
Няма смисъл да го четете отново и отново.
Само ако можеше сутринта, когато се събудя,
всичко вече да е минало.
Да си е отишло, също като това парче хартия.
Когато пролетта настъпи
дори няма да има къде да живеем.
Граф Ростов.
Настоявам, че може да останете в моя дом.
Разбирам, че имението Ви е било завзето от френски офицери.
Както изглежда щетите ще бъдат големи.
Виждате ли? Ще се справим някак.
Петя!
Моля те, иди при нея. - Петя, къде си?
Аз просто не мога повече.
Петя!
Поспете, майко. Поспете.
Петя е тук. - Аз ще остана с Вас.
Не е ли тук? - За какво говорите?
Сигурно е уморен.
Трябва да си почине. - Майко...
Него го няма.
Няма го. - Петя!
Ваше Величество,
какви са заповедите Ви?
Какво? Какво казахте?
Заповедите Ви? - Заповеди?
Вече няма заповеди. Вече няма нищо.
Не разбирате ли...
Свърши... Всичко свърши!
Тръгвайте!
Чакайте! Моля ви!
Чакайте ме!
Татко!
Какво имам тук?
Обърни се.
Нека погледна по-отблизо.
Какво има? - Това е само...
Само какво? - Само...
Татко, дайте ми това!
Не! Какво е това?
Не! Не! Не!
Майко.
Пролетта дойде.
Да.
Време е да се прибираме вкъщи.
Ще издържите ли пътуването? - Да, мила моя.
Мисля, че да.
Графиньо!
Маря!
Колко се радвам да Ви видя!
Всичко е разрушено.
Вероятно домът ни също.
Поне всички сме тук, заедно. Това е най-важното.
Внимавай!
Този човек... Това е...
Василий Курагин.
Да, това е той.
Остана в Москва, докато французите бяха тук.
Един от малкото, които го направиха.
Дъщеря му, Елен, умря от някаква ужасна болест.
И той изгуби разсъдъка си.
Какво се е случило с Пиер?
Пиер...
Никой не е чувал нищо за него.
Слава Богу! Елате, има място за всички.
Ще отнеме седмици да почистим всичко.
Но искам всичко да си бъде както преди.
Елате, ще ви покажа стаите ви.
Надявам се, че тук ще се чувствате удобно.
Помните ли...
Тук се срещнахме за първи път. - Да.
От тогава сякаш измина цяла вечност.
Мили Боже! Елате!
Николай!
Вижте кой е тук!
Николай!
Най-после се върна!
Николай! Николай, момчето ми!
Видях Пиер.
Беше с нас, когато всичко се случи.
Пиер? Къде е сега?
Внимавай, ще се порежеш!
Иска да си играе със сабята ми.
Моля.
И ти ли искаш да станеш хусар?
Харесва ми.
Вече сте му направили добро впечатление.
Радвам се.
Искам да натрупам опит. - Смятате ли да имате деца?
Поне три. Може би дори четири.
Защо се усмихвате?
От дълго време никой не е държал Николушка в ръцете си
като роден баща.
Моля да ме извините.
Соня!
Соня... - Не казвай нищо.
Получил си писмото ми.
Не ми дължиш никакви обяснения.
Какво се е случило?
Всичко приключи.
Николай направи своя избор.
Не бива да позволяваме на Наполеон да събере нова армия.
Трябва да бъде спрян веднъж завинаги!
Съгласен съм. Вече причини достатъчно беди.
Но това означава, че ще трябва да ги преследваме чак до Париж.
Не е нужно да го правиш ти, Николай.
Разбира се, че аз ще го направя, майко.
Нали не очаквате да остана тук?
Когато най-накрая сме на път да спечелим.
Защо ме гледате така?
Извинете ме,
забравих да занеса вечерята на Николушка.
Аз съм войник! Трябва да се подчиня!
Да, но войната не е най-важното в живота на един човек.
Княжна Маря, почакайте!
Защо плачете? - Защото съм глупачка.
Вие сте войник и трябва да заминете.
Не ми дължите нищо... - Достатъчно. Ние...
Но защо?
Защото... Какво бих могла да Ви кажа?
Освен, че откакто Ви видях, не съм спирала да мисля за Вас.
Виждате ли? Аз съм една глупачка.
Но аз не мога да се оженя за Вас.
Разбирам.
Не, не разбирате! Обичам Ви с цялото си сърце!
Но аз нямам нищо, а Вие сте богата наследница.
Не разбирате ли как ще изглежда?
Разбирам. Никой не би повярвал, че жена като мен...
Нямах това предвид! Всички ще помислят, че...
Няма значение какво мислят останалите.
За мен е важно какво мислите Вие.
Княжна Маря Болконска, ще се омъжите ли за мен?
За човекът, който не може да Ви предложи нищо друго, освен себе си.
С цялото си сърце, приемам, Николай.
Какво й е?
Надяваше се, че граф Безухов ще дойде.
Пиер...
Вероятно с Денисов сме последните хора, видели го жив.
Наташа?
Всички питат за теб.
Когато бях малка, си избрах една звезда.
Бях сигурна, че майка ми е там.
Почина, когато бях на 6 години.
Всеки път, щом видех тази звезда,
бях сигурна, че тя също ме вижда.
Бих искала да можех отново да бъда дете.
Беше толкова лесно просто да мечтаеш.
Повярвай ми, животът може да бъде много по-хубав от мечтите, Наташа.
Животът може да Ви отведе по пътища, за които не сте и мечтали.
Какво гледате?
Къщата...
Някога тук живееше едно семейство, което познавах.
Спрете!
Къде отивате?
Пиер?
Пиер!
Наташа?
Всичко е добре, щом свършва добре.
Минаха няколко години преди бурното минало на историята да отшуми.
Николай навлезе в Париж, заедно с руската армия.
Но го вълнуваше само едно -
огромното желание да се прибере по-бързо вкъщи.
Наташа и Пиер се ожениха и имаха дете, и още едно, и още едно.
Маря и Николай също създадоха свое семейство.
Както направиха и Соня и Денисов.
Здравейте, деца. Днес ще научим двата най-важни глагола
във френския език.
Но не казвайте на родителите си!
Всички най-после бяха заедно.
И така, животът си продължаваше, заедно с всички трудности,
с щастливите и тъжни моменти.
Но за всички тях, особено за Пиер и Наташа,
всеки изживян ден бе като дар от небесата.
Най-после войната отстъпи място на мира.
ПРЕВОД И СУБТИТРИ: TwinsTeam